Алън Силитоу
Самотният бегач на дълго разстояние

Превод от английски: Виолета Тицин, —

chitanka.info

I

Още щом попаднах в Борстал[1], наредиха да стана бегач на дълго разстояние през пресечена местност. Сигурно са ме считали просто роден за това, защото бях дълъг и кльощав не за годините си и все още съм си такъв. Но във всеки случай истина беше, че нямах нищо против — нашият род си пада по бягането, особено бягането от полицията. Винаги съм бил добър бегач — бърз и с широка крачка, но бедата беше там, че колкото и бързо да тичах — а без да се хваля, дигнах голяма скорост, — ченгетата все пак успяха да ме спипат след онзи удар в хлебарницата.

Странно ви е нали, че в Борстал има бегачи на дълго разстояние. Мислите си: „Така им е докривяло в оная помийна яма, че пуснат ли ги веднъж по полята и горите, първото нещо ще е да хукнат колкото им държи по-надалеч“. Грешите и аз ще ви кажа защо. Първо на първо, онези копелета, които ни командват, не са толкова тъпи, колкото изглеждат обикновено, и второ на второ, аз самият не съм толкова тъп, че да избягам при някоя тренировка, защото най-мръсният номер е да те спипат след бягство, а мен такива работи никак не ми допадат. Най-важното в тоя живот е да надхитриш другия и да се възползваш от това, без никой да усети. Признавам — те гледат да ме надхитрят и аз гледам да ги надхитря. И ако „те“ и „ние“ мислехме еднакво, бихме си живели в мир и любов. Но те не са съгласни с нас и ние не сме съгласни с тях — такова е положението и така ще си остане завинаги. Истината е тази, че всеки от нас гледа да надхитри другия и затова много-много не се обичаме. Но те си знаят най-важното — че няма да им избягам. Заселили са се като паяци в паянтовата си крепост, стърчат като гарги, накацали по покрива, и вечно тършуват с поглед — из всяка пътечка, по всяка ливада — като немски генерали, щръкнали от танкова кула. Даже и когато бягам зад гората и не ме виждат, те си знаят, че след час край оная ограда ще заподскача четинестата ми глава и аз ще се явя пред оня тип, който пази на портата. Защото стана ли в пет часа през влажното, мразовито утро, треперейки до мозъка на костите си върху каменния под, докато останалите ще спят поне още час до звънеца, сляза ли крадешком, мина ли по всички коридори и стигна голямата входна врата, стиснал в юмрука си разрешителното за тренировка, аз започвам да се чувствам като първия и последния човек на този свят — и двете едновременно, — дано разбирате какво искам да кажа. Чувствам се като първия човек, защото, кажи-речи, парцал нямам на гърба си — пращат ме по заледените полета само по фланелка и гащета, а дори и първото копеле, пуснато на земята посред зима, е успяло да си направи костюмче от листа или палте от одран птеродактил. А пък аз вкочанясвам, нямам с какво да се стопля, нямам даже залък хляб с парче овча лой, а до закуската има няколко часа, през които трябва да тренирам.

Тренират ме здравата за големите състезания, когато се довлича тълпа херцози и ледита — тези свински, сополиви морди, които не знаят колко прави две и две и щяха да ходят като смахнати, ако си нямаха роби да търчат край тях. Пристигат и речи ни държат. Накратко — само спортът щял да ни изведе на правия път, щяло да ни се изпари желанието да пипаме ключалките на техните магазини или сейфове, да отваряме с фуркетче газомерите им[2]. Като премалеем от тичане и скачане, за награда ни дават парче синя панделка и една чаша — сякаш сме състезателни коне, само че нас не ни глезят като тях, там е работата.

Седя си аз на входа, само по гащета и фланелка, без коричка хляб в стомаха и гледам цветята, които мразът е изписал по земята. Какво си мислите — че това ми стига, за да ревна? Нищо подобно. Нима ще ревна само за това, защото съм се почувствал като първия момък на земята? Та това е сто пъти по-добре, отколкото да те затворят в оная спалня с още триста други. Виж, не е чак толкоз приятно да се почувстваш като последния човек на земята. А това става, щом си представя, че спящите триста момчета са мъртви. Спят те така дълбоко, че аз решавам; тези тиквеници са хвърлили сигурно топа през нощта и аз съм сам-саменичък. Погледна ли навън към храстите и замръзналите вирове, започвам да усещам как все повече и повече се застудява, докато всичко, което мога да обхвана с поглед, се покрие с лед — хиляди мили лед — червените ми ръце, цялата земя досам небето, всяко късче суша и море. Боря се с това чувство, опитвам се да бъда първият човек. Става ми по-леко и напомпам ли се достатъчно, аз се понасям през вратата навън и започвам тренировката.

Намирам се в Есекс. Сигурно този Борстал е добър — така поне ми каза началникът, когато ме преведоха тук от Нотингам. „Желаем да ти вярваме, докато се намираш в това учреждение“ — говореше той, гледайки вестника със своите неработили, бели като лилия ръце, докато аз четях от горе на долу големите букви: „Дейли телеграф“ — „Играеш ли честно с нас, и ние ще играем честно с тебе!“ (Ей богу, кара те да мислиш, че предстои скучен тенисен мач!) — „Изискваме упорита, добросъвестна подготовка, искаме добри спортисти — продължаваше той. — И ако изпълниш тези две условия, бъди убеден, че и ние ще ти помогнем и ще те върнем на обществото като честен човек!“ Щях да се пръсна от смях, особено когато веднага след това сержантът излая на трима ни „Мирно!“ и ние се понесохме като смяна на гвардейски караул. Докато началникът си повтаряше „ние искаме да направиш туй и ние искаме да направиш онуй“, аз се мъчех да видя къде са другите „ние“, колко от тези типове са в стаята. Как не, знам ги, че са хиляди, но доколкото виждах, присъстваше само той. А иначе те наистина са хиляди — плъзнали по цялата разложена от сифилис страна, из магазини, канцеларии, гари, коли, къщи, кръчми — „праведниците“ като тебе и тях, настръхнали да дебнат „грешниците“ като мене и нас и готови да дръннат на ченгетата при първата ни грешна стъпка. Така ще бъде до края на света, честна дума, но и аз не се отказвам от грешните стъпки, няма да се откажа, докато не хвърля топа. Ако „праведниците“ се надяват, че могат да ме възпрат, само си губят времето. Те могат да ме изведат и на разстрел, да ме гръмнат със сто пушки. И това е единственият начин да възпрат мене и милионите други. Откакто съм тук, аз премислих много неща. Те могат да ни шпионират по цял ден, за да гледат вадим ли си хляба, работим ли добре, тренираме ли се, но не могат да проникнат с рентген в душите ни и да открият какво мислим. Задавах си какви ли не въпроси, премислих целия си досегашен живот. Обичам да си мисля. Приятно ми става. Това убива времето и прави Борстал много по-малко страшен, отколкото го представяха момчетата от нашата улица. А най-хубавото е да тренираш на дълго разстояние, защото тогава си мислиш, колкото си щеш, и разбираш нещата по-добре, отколкото в леглото нощем. И освен че се научих да размишлявам, аз ще стана един от най-добрите бегачи в Борстал. Мога да пробягам петте си мили по-добре от всеки, когото познавам.

Щом си внуша, че съм първият човек, пуснат на земята, и рано сутрин, когато и птиците не дръзват да запеят, изскоча светкавично през вратата право върху заскрежената трева, аз започвам да си мисля и това е нещо, което ми допада. Тичам опиянен по моя път, свръщам по пътеки и пътечки, без да съзнавам, че го правя, прескачам ручеи, без да ги забелязвам, крещя „добро утро“ на ранобудния дояч, без да го виждам. Колко е хубаво да бягаш на дълго разстояние, да си на открито сам със себе си, жива душа да няма, да не те ядосват, да не ти нареждат какво да свършиш, как да разбиеш забутания магазин на съседната улица и да нахлуеш в него.

Зная, че никога не съм бил толкова свободен, както през тези няколко часа, когато тренирам по пътеката между входните врати и онзи голобрад, тумбест дъб, където пътят свършва и аз завивам. Всичко наоколо е мъртво — но това не е страшно, защото е мъртво, преди да е живяло, не е умряло, след като е било живо. Така го разбирам аз. Знаете ли, в началото често съм вдървен от студ. Изобщо не усещам ръце, крака, тяло — приличам на дух, който не би почувствал земята под нозете си, ако не я съзираше от време на време в мъглата. Ако го описват в писмо до майките си, някои биха казали, че страдат до болка от студа — такива работи аз не пиша, защото зная, че след половин час ще ми стане топло, а когато стигна шосето и край автобусната спирка свия по пътеката между нивята, аз се нагорещявам като тумбеста печка и ставам весел като куче с тенеке на опашката.

Хубав е животът — решавам аз, ако не отстъпваш пред ченгетата и началниците на Борстал и всичките ония „праведници“ с тъпи физиономии. Тап-тап-тап. Туп-туп-туп. Шляп-шляп-шляп — тичат краката ми по твърдата земя. „С-с-с-с-с“ — съскат голите клонки на храстите, когато ги докосна с ръце и крака. Сега съм седемнадесетгодишен и когато ме пуснат от Борстал — ако не избягам и не объркам нещата дотогава, — те ще се опитат да ме тикнат в казармата: А има ли разлика между казармата и това място тук?! Но не могат да ме минат, копелетата му недни. Виждал съм казармите край нашата къща и ако отпред нямаше разни войници с пушки, между техните високи зидове и това място тук разлика нямаше да има. Каква е ползата, че войниците се измъквали от дъжд на вятър, за да си пийнат по една малцова бира? Не излизам ли и аз три пъти седмично, за да тренирам, което е сто пъти по за предпочитане, отколкото да се натряскаш? Когато ми съобщиха, че ще тренирам сам, без надзирател на велосипед, аз просто не повярвах. Твърдят, че заведението е прогресивно и модерно, но аз не се хващам на тези приказки. Чувал съм, че и този Борстал е като всеки друг — разликата е само там, че мога да тичам самостоятелно. Каквото и да казват, Борстал си остава Борстал. Както и да е, в началото захленчих, че е премного да тичам пет мили хем рано, хем на гладно. Но те започнаха да ме увещават, че не е толкова страшно — а пък аз си го знаех през цялото време, — нарекоха ме дори юначага и ме потупаха по гърба, когато се съгласих и заявих, че ще опитам да им спечеля „Борсталската купа със синя лента на кроса за дълго разстояние“ (общоанглийски). И сега, когато началникът обикаля, той ми говори така, както би говорил на собствения си кон (ако притежаваше такъв), който му печели състезанията.

— Наред ли са работите, Смит? — пита той.

— Тъй вярно, сър! — отговарям аз.

Той подръпва сивите си мустаци:

— Как върви тренировката?

— Реших да обикалям пистата и следобед, за да си поддържам формата, сър — казвам му аз.

На опуленото, шкембесто копеле му става приятно от това:

— Добра проява! Знам си, че ще ни спечелиш купата! — казва то.

А пък аз ругая под носа си: „На куков ден!“ Не, няма да им спечеля купата, макар че това изкуфяло копеле възлага всичките си надежди на мене. „Но какво значение имат тези глупашки надежди?“ — питам се аз. Туп-туп-туп, шляп-шляп-шляп — прескачам ручея и навлизам в гората, където е почти тъмно и заледените вейки жулят краката ми. Пет пари не давам за тези надежди! А за началника всичко това значи толкова, колкото за мене да прегледам спортния вестник и да заложа на някоя състезателна кранта, която нито съм виждал, нито съм чувал, нито искам да знам нещо за нея. Ето колко знача за него. И аз нарочно ще загубя това състезание, защото не съм състезателен кон и ще оставя началникът да разбере цялата работа малко преди финиша — ако само не избягам преди състезанията. Бога ми, ще го направя! Аз съм жив човек, имам си мои мисли и мои тайни, и душа прокълната, за които той не подозира и няма никога да заподозре, защото е тъп. Сигурно ще ми се изсмеете, загдето твърдя, че началникът е тъпо копеле — аз, който едва драскам, за него — който може да чете, да пише и да смята като професор. Но казвам самата истина. Той е тъпакът, а не аз, защото мога да прониквам в неговите подобни по-дълбоко, отколкото той в моите събратя. Ясно е значи — и двамата гледаме да се надхитрим, но в края на краищата ще го надхитря аз и ще спечеля, дори и да пукна в дранголника на осемдесет и две години. Ще изживея много по-интересно и трескаво живота си от него. Предполагам, че е прочел хиляди книги, доколкото съм чувал — дори бил написал няколко, но съм сто на сто сигурен, толкова, колкото, че съм тук: моите йероглифи струват един милион пъти повече от неговите драскулки. Не ме е грижа какво мислят другите, такава е истината и не може да се опровергае. Когато разговаряме и аз го гледам право във фелдфебелската морда, тогава разбирам, че аз съм жив, а той — мъртъв. Мъртъв е като пън. Ако пробяга десет ярда, и ще рухне. А пък ако схване малко от това, което става в душата и сърцето ми, пак ще рухне, но от удивление. Но засега мъртвите типове като него командват момчетата като мене и аз съм почти напълно сигурен, че така ще бъде винаги. И все пак, бога ми, предпочитам да остана това, което съм — вечно гонен, вечно разбиващ будките за пакетче цигари или кутийка конфитюр, — вместо да командвам другите и да съм жив труп. А може би, щом добиеш власт над хората, ти непременно умираш? Господи боже, трябваше да пробягам няколкостотин мили, за да стигна до тази мъдрост! Не, бих могъл да я изрека по-рано, така, както и не бих могъл да измъкна от задния си джоб банкнота от милион лири. Но знаете ли, когато премисля, аз се убеждавам, че е точно така, така е било винаги и така ще си остане. И всеки път, когато началникът отвори вратата и каже: „Добро утро, момчета!“, аз се убеждавам още по-дълбоко в това.

Докато тичам и гледам как парата на дъха ми се вие във въздуха, сякаш цялото ми тяло е набодено с десетки димящи пури, аз си припомням отново кратката реч, която ни държа началникът при пристигането ми в Борстал. За честността. „Бъдете честни!“ Една заран толкова много се смях, че закъснях с десет минути от разписанието, за да ми мине болката в слабините. Началникът така се стресна от закъснението, че ме изпрати на лекар, за да ме видят на рентген и да чуят сърцето. „Бъди честен!“ Все едно да ми баеш: „Бъди труп като мене и тогава не ще става нужда да напускаш разкошната кочина, в която живееш, за да отиваш в Борстал или в затвора. Бъди честен, лепни се за някоя тиха професийка с шест лири седмично!“ И през цялата дълга тренировка аз все още не съм разбрал какво искаше да каже началникът с това — започва да ми става ясно, но не ми е по вкуса. Защото след всичко, което премислих тук, разбирам, че това е само прибавка към останалото, което не се отнася до мене — такъв, какъвто съм си. Хората като началника не могат никога да схванат и това — че аз наистина съм честен, винаги съм бил и винаги ще си бъда. Звучи смешно, но е истина, само че аз разбирам честността по моему, а той — посвоему. Считам, че моята честност е единствената истинска честност на света, той пък мисли така за своята. Ето защо в тази проклета крепост с високи зидове и бодлива тел, дявол я знае къде, запират момчета като мен. Но ако имах власт, аз никога нямаше да се трепя и да строя подобно заведение, за да натикам вътре всичките ченгета, началници, мадами, драскачи, офицери, членове на парламента — не, щях да ги изправя пред някоя стена и да ги очистя, както и те са правили преди години с наши момчета, сигурно, без да разбират какво значи да си честен. Всевишният ми е свидетел, че и сега не го разбират и никога няма да го разберат.

Изкарах почти осемнадесет месеца в Борстал, без да помисля за бягство. Да ви разказвам подробно как беше там, няма да мога, защото не съм силен по описанията — какво е зданието или колко столчета и решетъчни прозорци има тази стая. Няма да мога и да ви се оплача много-много, защото — нека ви кажа истината — в Борстал съвсем не съм страдал. Точно така отговаряше и едно приятелче, когато го питаха тежка ли е службата във войската: „Съвсем не. Хранеха ме, даваха ми дрехи, някой друг шилинг — получавах сто пъти повече от преди, когато се претрепвах от работа. Обикновено не ме караха да работя, най-много да ме изпратят два пъти седмично в бюрото за раздаване помощ на безработните.“ Значи горе-долу и аз казвам същото. В това отношение Борстал не ме е обиждал и понеже не мога да се оплача, няма и защо да ви описвам как ни хранеха, къде спяхме или как се отнасяха към нас. Но Борстал ме оскърбява по друг начин. Не, не че той ме кара да се сърдя — аз съм си сърдит от рождение. В Борстал разбрах с какво се опитват да ни заплашват. Те си имат разни начини — и каторга, и в края на краищата — въже. Излиза примерно така — пипвам за гушата някого и му смъквам сакото, но мигом отхвръквам, защото той светкавично измъква нож, за да ме прободе като шопар, ако приближа. Като този нож е и самият Борстал, и затворът, и бесилката. Но видял веднъж ножа, ти започваш да се учиш на невъоръжена самоотбрана. Няма накъде — трябва да се научиш, защото в ръцете си никога няма да имаш нож като техния, макар че самоотбраната без нож е празна работа. Но все пак е защита — втурваш се към човека, бил той с нож или без нож, и гледаш да го спипаш едновременно за китката на едната и лакътя на другата ръка и да извиваш назад, докато пусне ножа.

Разбирате сега, че изпращайки ме в Борстал, те ме заплашиха с нож и тогава аз узнах нещо, което не знаех преди: че между мене и тях се води война. Разбира се, бях чувал достатъчно за това, защото аз самият съм бил в поправителен дом, а пък и момчетата са ми разказвали сума работи за техните братя, прибрани в Борстал, но сега всичко ми се струва детска игра — гоненица, закачки с котенца, тупаница с боксьорски ръкавици, езда на пони.

Понеже ми показаха ножа, аз вече даже и да не открадна нищо до края на живота си, ще разпознавам своите врагове и ще зная какво значи война. Да хвърлят, колкото си щат, атомни бомби; съвсем не ме засяга — за мене това не е война и войнишки шинел няма да навличам. Друга война водя аз, нищо че я мислят за детска игра. Тяхната война е всъщност самоубийство, а тези, които тръгват да воюват и биват убити, трябва да се затварят за опит за самоубийство. Защото момчетата, които бързат да се явят доброволци или се оставят да ги мобилизират, усещат нещата точно така. Зная го, защото и аз често съм си мислел колко добре ще е да се убия сам. Струваше ми се, че ще е най-лесно, ако се моля за една кръвопролитна война — ще се явя доброволец и ще ме убият. Мина ми обаче, когато разбрах, че вече се намирам в положение на война, че съм бил роден по време на война и съм расъл под бойните тръби на „древни воини“ — едни повели атаката в Дортмуур, други останали полуживи край Линкълн, трети подмамени от Борсталската ничия земя — това отеква по-гръмливо от швабските бомби. Войните на правителството не са мои войни, аз нямам нищо общо с тях — засяга ме само моята собствена война. Спомням си, когато бях на четиринадесет години, излязох веднаж на разходка извън града с трима мои братовчеди. И тримата бяха мои връстници, и тримата се пръснаха по разни Борстали, а после по разни полкове, от които избягаха набързо, а сетне попаднаха в разни дранголници и доколкото зная, все още си са там. Но да си дойдем на думата — тогава бяхме още хлапетии и ни се прииска да се измъкнем в гората, ей така, за разнообразие, да се чупим от шосетата, които през лятото вонят на сгорещен катран. Прескачахме огради и вървяхме косо през полята — по пътя свихме няколко зелени ябълки; продължихме, докато на миля пред нас се мярна гората. По улица „Миньорска“ чухме, че зад една ограда разговаря с колежански гласове някаква тайфа. Покатерихме се по оградата и надникнахме през къпините — гледаме: лапат си пикника, а той истинско угощение — кошници, бутилки, салфетки. Бяха седмина момци и девици, изпратени от маметата и татковците на следобедна разходка. Пропълзяхме през оградата по корем като крокодили и ги заобиколихме, сетне се нахвърлихме върху им, разпиляхме огъня, разпръснахме ги и задигнахме цялото ядене, след това хукнахме през черешовите градини, та право в гората, а по петите ни някакъв чичко, който минавал, когато сме обискирвали пикника им. Успяхме да се измъкнем и си устроихме царски банкет, защото бяхме премалели от глад и бързахме да заръфаме тънките сандвичи с шунка и марули и сметановите сладки.

А пък аз всеки миг от живота си се чувствам така, както сигурно са се чувствали онези глупаци, преди да ги разпердушиним. Но на тях никога не им е минавало през ума, че станалото може да им се случи, както и началникът на този Борстал, който дрънка за честност и за разни празни работи, никога нищичко не разбира. Аз разбрах веднъж завинаги обаче, че тежкият ботуш заплашва да смаже всеки приятен пикник, който — хлапашки, не винаги праведно — бих си устроил. Признавам, че понякога съм бил готов да разкажа всичко това на началника и да го предупредя, но когато го опознах, си промених решението. Или сам да си го установи, или да го опита като мене на собствената си гърбина. Не съм коравосърдечен (помагал съм навремето на неколцина приятелчета с пара, цигарки, лъгал съм заради тях, укривал съм ги у нас, когато са бягали), но по дяволите, ако рискувам да вляза в карцера заради началника — съветите ми той не заслужава. А своята доброта зная за кого да пазя. Началникът няма да има никаква полза от моите съвети — ще се обърка повече, отколкото, ако не знае нищо, макар че — както ми се струва — точно това е и моето желание. Но сега-засега аз оставям нещата на техния ход — и това научих през последните години (добре е, че за тези неща си мисля спокойно — иначе нямаше да смогна да ги записвам с огризания молив, който стискам в лапата си, и щях да зарежа всичко това още преди три седмици).

Когато прехвърля половината от моя маршрут (зная къде е, защото оттам започвам да печеля време, спускайки се по стръмния, покрит с храсти бряг, по наклонената пътека), аз виждам, че след хапещия мраз на зазоряването по голите вейки на бука и явора започва да тече на гъсти капки слънчевата светлина. Наоколо все още няма жива душа, не се чува друг звук освен цвиленето на някое пъстро жребче от конюшнята на невидим котедж[3] — и тогава ми идват най-разумните и най-безумните мисли. Началникът сигурно би получил удар, ако ме видеше как летя надолу край брега — мога и врат, и крак да счупя, но няма да го допусна, защото това е единственият риск, който поемам, и единственото дълбоко вълнение, което изпитвам — така, политнал точно като ония птеродактили от „Изгубения свят“, който слушах веднъж по радиото, политнал като скопен петел — изподраскан, готов да се пребие. Това е най-чудният миг, защото, докато летя надолу, главата ми е празна — без мисъл, без слово, без образ. Аз съм опразнен, съвсем без съдържание, както преди да се родя, но няма да се пребия, зная го, защото нещо непонятно, дълбоко в мене, не иска да умра или да се нараня зле. Глупаво е да се размисляш така, защото се объркваш, но въпреки това — мина ли мястото, където се преполовява пътят, аз все пак затъвам в мислене. Тренировката на дълго разстояние рано заран ме кара да мисля, че всяко бягане е като живота — вярно, някакъв мъничък живот, но и той със своето страдание, щастие и всякакви случайности както истинския живот. Спомням си как след много тренировки аз реших, че не е много трудно да откриеш как ще завърши животът ти, щом е започнал добре. Но както обикновено и тук сбърках — най-напред ме спипаха ченгетата, после ме подведе моята собствена луда глава — никога не мога да повярвам, че ще успея безнаказано да мина между капките — все някога, рано или късно, ми слагат крак, дори и тогава, когато, без да разбера, съм прехвърлил много от препятствията. Като хвърля поглед назад, ми се струва, че тогава старите дървета са закривали лица с клони и тайно са си подмигвали, а пък аз съм бръмчал надолу по пътя и нищичко не съм виждал.

[1] Борстал — поправителен дом за малолетни престъпници. Б.пр. ↑

[2] Газомер — апарат, който отчита количеството газ, изразходвано за осветление и отопление. Б.пр. ↑

[3] Котедж — малка извънградска къща. Б.пр. ↑

II

Не се упреквам: „Ако не беше онзи твой удар, нямаше да влезеш в Борстал“. Не, само набивам в тая моя глава на бегач, че не беше честно щастието да ми изневери точно когато успях да подведа ченгетата, че нямам нищо общо с цялата работа.

Беше есен, а нощта достатъчно мъглива, за да се пошляем по улиците с приятелчето Майк, вместо да седим залостени пред телевизора или в разкошните плюшени кресла на киното. Но цели шест седмици аз не бях пипнал работа и не ме свърташе на едно място. Ще попитате защо съм мързелувал толкоз време, когато обикновено душата ми излиза от бачкане с фрезата. Вижте какво, татко умря от рак в гърлото, а майка ни събра чисти петстотин от застраховката и помощта от завода, където беше работил. „За тежката ви загуба“ — казаха оттам или нещо в тоя дух.

Убеден съм, а и майка ни сигурно е мислила така, че никоя жива душа не би се трогнала от пачка шумолящи синьо-черни петаци[1], докато не хвръкнат от ръката й в касата на някой магазин, през чийто тезгях продавачът дава в замяна какви ли не чудесии. Щом пипна парата, майка ни заведе мене и петимата ми братя и сестри в града и ни накичи като кукли. Сетне купи широкоекранен телевизор и нов килим, защото старият беше залян от кръвта на умиращия татко и не можа да се изчисти, и натоварена с всякаква кльопачка и ново кожено палто, нае такси до къщи. А знаете ли — сигурно няма да ми повярвате, — на следния ден чантата й беше натъпкана с още почти триста лири. Та как да работим при такова положение? Клетият стар татко не можа да се порадва, а само той беше страдал и умрял заради тази голяма пара.

Вечери наред седяхме пред телевизора. В едната ръка сандвич с шунка, в другата — блокче шоколад, а между ботушите — бутилка лимонада, докато майка ни се търкаляше горе в новопоръчаното легло с някой красавец. Не бях виждал по-щастлива фамилия от нашата през тези два месеца, докато имахме необходимите пари. Когато те се стопиха, аз много не се сепнах, обикалях цял ден по улиците „в търсене на работа“ — казвах така на майка ни, а всъщност се надявах да пипна отнякъде други петстотин лирички, за да текне отново сладкият живот, на който свикнахме, да текне и да не свършва никога. Удивително е колко лесно свикваш с друг вид живот! Най-напред рекламите по телевизора ни показаха, че не сме дори и сънували колко много неща могат да се купят на този свят. Когато сме надничали из разните витрини, ние не сме успявали да зърнем всичко, защото и без това не сме имали с какво да го купим. Телевизорът правеше всичките тези неща двадесет пъти по-хубави, отколкото сме си ги представяли. Дори и рекламите в киното ни изглеждаха скучни и сиви, защото сега си гледахме частно, у дома. Преди зяпахме по витрините, но стоките не мърдаха, а сега можехме да ги оценим истински — те подскачаха по екрана, лъщяха, а една бонбонена хубавица се втурваше подире им, за да ги сграбчи с лакираните си нокти или да остави червилото си по тях — съвсем не приличаше на безнадеждно тъпите реклами по стълбове и вестници. Тук проблясваха недоопаковани полуотворени пакети и консерви, караха те да мислиш, че още преди да си ги купил, трябва да ги доотвориш; все едно да зърнеш през някоя витрина празен Магазин с незаключен сейф, шефът мръднал нанякъде за чашка чаец, без да помисли, че трябва да си пази парата. И филмчетата, които въртяха, бяха добри, не можехме очи да откъснем от ченгетата, хукнали подир нашите хора, които мъкнеха еднодневки, натъпкани с пари. И все изглеждаше, че — аха-аха — ще успеят да избягат, за да си похарчат имането преди края. Все се надявах, че така ще стане, все ме сърбеше ръката да прасна екрана (мислех си, че е платнен, както в киното), а сетне да измъкна с един двоен нелсън ченгето, за да не търчи повече след момчето с еднодневката. Случваше се то да очисти и по няколко банкови чиновничета, но дори и тогава се надявах, че няма да го пипнат. По-точно: исках го от все сърце, защото другото би значело електрически стол, а не го пожелавам никому, независимо от това кой е — чел съм в една книжка, че електрическият стол съвсем не усмъртява веднага, а ти стърчиш на него, докато пламнеш като факла и гориш, докато умреш. Щом ченгетата хукнеха след тарикатите и ние им скроявахме чудесен номер с телевизора — ха някое ченге си отвори плювалника, за да съобщи, че е хванал някое момче, и аз изключвах звука и наблюдавах как си криви устата — като златните рибки или, не, по-скоро като скумриите или цаците, които обясняват с пантомима постъпките си. Толкоз беше смешно, че цялата фамилия едва не припадаше от смях върху новичкия килим, който още не беше тръгнал към спалнята. Но най-хубаво беше да го направиш на някой тори[2], който ти разправя колко хрисимо ще е правителството му, ако си дадеш гласа за тях — увисналите му ченета се тресат, разтварят се и произнасят нещо, той приглажда с ръце мустака си, попипва петелката на сакото, за да провери дали цветето му не е паднало, а пък ако прекъснеш изобщо звука, изключиш дори шепота му, тогава разбираш, че тоя сам не си вярва на приказките.

Когато началникът на Борстал ми чете първото напътствие, аз така ясно си спомних номера с телевизора, че едва не се пръснах от потискан смях.

Да, отракахме се в телевизията и правехме такива фокуси с вълшебното сандъче, че майка ни започна да ни вика „тели-бойс“.[3]

Моето приятелче Майк го пуснаха под гаранция, защото било първият му удар — виж ми окото, — първият, за който знаеха! И защото никога нямало да го направи, ако не съм го навивал аз. Казаха, че съм бил заплаха за честните младежи като Майк, този Майк, с ръце напъхани дълбоко в джобовете, за да е ясно, че пукната пара няма, с клюмнала глава, сякаш търси петаци по земята, за да си напълни джобовете, със съдрана плетена блуза и коса, захлупила очите му. С неговия фасон „Умирам от глад!“ можеш спокойно да изпросиш от всяка жена по някой шилинг.

И още — че съм бил „мозъкът“ на аферата, главният навивач на другите. Кълна се в господа бога, нищо подобно няма, защото щом можах да скрия парата на онова място, ясно е значи, че нямам мозък дори колкото един комар. А мене, щур какъвто съм си, изпратиха в Борстал, защото — нека говорим често — бил съм вече в поправителен дом, но мисля, че ако седна да разказвам, ще излезе същата скучна история… Все пак се радвах, че Майк се откачи — дано винаги му върви така, не като на мене, смахнатото копеле.

И така, през оная мъглива нощ ние се откъснахме от телевизора и хлопнахме пътната врата зад гърба си. Понесохме се по нашия булевард като шлепове с развалени сирени, които едва се мъкнат по реката — защото в тая убийствена, ледена мъгла не можехме да разберем дори накъде са фасадите на сградите. Замръзнах до мозъка на костите си — в бъркотията при пазаруването майка ни не се сети да ми купи едно балтонче, а когато реших да й напомня, кинтите бяха профукани.

За да се стоплим, засвирихме „Теди-бой на пикник тръгва“, а пък аз си обещах, че на всяка цена ще си купя палто. Майк ми каза, че и той мислел същото, но щял да добави и чифт новички златни очила вместо онези в телените рамки, които носеше от сто години — бяха му ги дали от училищната болница.

В началото Майк не схвана, че има мъгла, а всеки път, когато го дръпвах от някой електрически стълб или някоя кола, той сваляше и избърсваше очилата си. Когато видя обаче, че лампите на Алфретънското шосе се пулят като очите на октопод, той пъхна очилата в джоба си и не ги постави, докато не осъществихме онзи удар. От двама ни заедно и две петачета не можеше да събереш, а макар че не бяхме гладни, когато минавахме край лавките, където пържат риба и чипс, ужасно ни се приискваше да имаме малко пари, защото вдъхвахме фините миризми на сол, оцет и пържещо се олио и устата ни се наливаха. Няма защо да крия от вас — прекосихме града, очите щяха да ни изскочат от гледане — дано открием някое загубено портфейлче или часовник, а по прозорците и вратите на къщи и магазини — нещо достойно и лесно за свиване.

Не разговаряхме, но аз си знаех, че и двамата мислим едно и също. Не разбрах друго — и както съм сигурен, че аз съм аз, така съм сигурен, че никога няма да го разбера — кой пръв от нас, копелета недни, втренчи зъркелите си в двора на хлебарницата. Няма що, лесно е да се каже, че съм бил аз — но истината е, че и досега не зная Майк ли беше или не — спомням си, че видях отворения прозорец, едва след като той ме ръгна в ребрата и посочи нататък.

— Виждаш ли? — проговори Майк.

— Да — уверих го аз. — Да се намъкваме.

— А зида? — прошепна той, като го оглеждаше.

— Подстави рамо! — изхриптях аз. Майк гледаше вече нагоре.

— Ще стигнеш ли? — за първи път проявяваше признаци на живот.

— Остави на мене! — бях вече готов. — От твоите жилави плещи мога всичко да стигна.

Сравнен с мене, Майк беше същинско кутре, но под оплесканата вълнена блуза, изплетена от шахматни квадрати, се криеха стоманени мускули. Ако го гледаш как върви по улицата, с очилца и ръце в джобовете, няма да повярваш, че може муха да смачка. Но аз никога не съм пожелавал да се бия срещу него, защото той е от ония, които мълчат по цели седмици — закове се пред телевизора, чете каубойско романче или просто спи и изведнъж — „прас!“ — едва не убие някого, и то за нищо и никакво — или го изпреварили в надпрепускането за последния съботен брой на „Футбол пост“, прередили го на автобусната спирка или го блъснали, когато посред бял ден фантазирал нещо за куклата, която живее до тях. Видях как се нахвърли веднъж на едно момче само защото го погледнало някак си по-особено, а после излезе, че то било късогледо, но никой не знаеше това, понеже току-що се бяха преместили на нашата улица. Друг път такива неща изобщо не го трогваха. Предполагам, че се сприятелих с Майк само защото и аз самият не обелвам дума месеци наред.

Майк вдигна ръцете си, сякаш го заплашиха с пистолет, и застана пред стената като за разстрел. Покатерих се по него като по стълба или стреме, а той стои, извърнал изпънатите си длани така, че заставам отгоре им като кола на подвижен крик и нито дишането му се чува, нито с мускулче трепва. Във всеки случай и аз не си губех времето — при изкачването бях захапал сакото си, сега го метнах на зида, набучен с късчета стъкло (на това място върховете им бяха позатъпени от времето и случайно попаднали камъни) — сетне, без да усетя как, се озовах отгоре, възседнал стената. Прехвърлих се веднага и когато тупнах на земята, усетих, че краката ми се забиват чак до гръцмуля. Излезе една шумотевица, сякаш се приземих с парашут. Едно приятелче ми е казвало, че скачането с парашут е като скачане от стена, висока дванадесет фута — също като оная. Събрах си чарковете и отворих портата, за да влезе Майк — той продължаваше да се хили и да проявява признаци на живот, защото най-трудната част от работата беше вече извършена. „Дойдох, разбих и влязох!“[4] — както се пее в онова дълбокомислено шлагерче от Борстал.

Както обикновено, аз за нищо не мислех, защото бях зает — така е винаги, когато отмъквам тръби, свивам чанти, разбивам брави, задигам резета — напрягам кльощавите си ръце и предългите си крака, за да предвижа работата, и просто нищо не усещам — дали белодробието ми пуфти, дали зяпам или стискам ченета, умирам ли от глад, чеша ли се като крастав или бълвам най-мръсните благословии сред мъгливата нощ. А щом като в главата ми е пълен мрак, как мога да си изкривя душата и да твърдя, че мисля? Когато преценявам как най-лесно да отворя някой прозорец или да разбия някоя порта, мога ли да мисля или дори да се сещам за нещо друго? Това е то, което не успя да разбере оня очилат тип с тефтера и бялата манта, който дни наред ме разпитваше в Борстал. Тогава не успях да му го обясня както сега, когато го пиша, но дори и да бях успял, той пак нямаше да схване — то и аз сам себе си не мога да разбера в такъв момент, макар че много се старая.

И значи, преди да си дам сметка къде се намирам, аз бях вече в хлебарницата. Седя и наблюдавам каква прави Майк — драсна клечка кибрит, видя къде е касата с парата и я понесе, вкопчил в нея и двете си лапи така, сякаш ей сега ще я сплеска. Квадратната му, подстригана като таралеж глава се усмихнала, и то е усмивчица един път — по поръчка, за петдесет шилинга.

— Бягай! — внезапно проговори той и раздрънка касата. — Да се чупим!

— Може още да има — отвръщам аз и измъквам разните чекмеджета на бюрото.

— Няма! — каза Майк, сякаш познаваше играта от двадесет години. — Всичко е тук! — и потупва любовно металната кутия. — Само тук!

Измъкнах още няколко чекмеджета, пълни със сметки, тефтери и писма:

— Откъде пък знаеш, глупако объркан?

Той се втурна покрай мене като бик към порта:

— Тъй на, знам.

Така или иначе, трябваше да сме заедно и да работим заедно. Зърнах една новичка пишеща машина — бонбон ви казвам, — но си знаех, че много лесно ги откриват, затова й изпратих въздушна целувка и излязох подир него.

— По-кротко! — казвам аз и притварям вратата, — Нямаме бърза работа.

— В никакъв случай! — отговаря ми през рамо той.

— Месеци наред ще си пръскаме имането! — прошепнах аз, когато прекосявахме двора. — Само внимавай да не скръцне външната врата, иначе току-виж, ченгетата дотичали.

— Ти мен за щур ли ме вземаш, бе? — отвърна той и така изскърца с вратата, че цялата улица го чу.

Не зная какво му беше на Майк, но аз започнах тогава да мисля как ли ще минем безопасно по всички улици с касата под пуловера ми. Защото Майк ми я връчи веднага, щом се озовахме на главната улица, което значи, че и той се бе размислил. Излиза, че не можеш да загрееш какво става в другия, докато сам не започнеш да мислиш за същото. Но не може да се каже, че измислих нещо умно — такъв страх ме налегна само като си представих, че някое ченге ще запита накъде съм се понесъл с тая буца в шкембето, така се вледених, та и с нагорещен поялник не би могъл да ме размразиш.

— Какво е това? — щеше да запита той и аз щях да кажа:

— Оток.

— Какво имате предвид с този оток, мили момко? — би продължил той по системата на ченгетата.

Аз щях да се разкашлям и затърча така, сякаш болката изгризва червата ми, и да подбеля очи като умиращ на път за болницата. А Майк щеше да ме подкрепя под ръка, сякаш е най-безценният ми приятел.

— Рак — щях да пусна бомбичката на господин Ченгев и да пораздвижа ръждясалия му мозък.

— На твоите години!?

Щях да изрева отново, за да схване, че само мръсно копеле като него може да ме задържа в това състояние. Знаех си, че нищо няма да излезе, но все пак бих добавил:

— Наследствен рак. Татко умря миналия месец от него, а пък аз, доколкото разбирам от медицина, ще умра идущия.

— Тц, тц… в корема ли го удари?

— Не, в гърлото. Но при мен улучи стомаха. — И отново стенание и кашлица.

— Слушай, не може да се моташ така, щом си заразен от рак. Мястото ти е в болницата.

Тогава бих кипнал:

— Тъкмо натам съм тръгнал, ако ме пуснете да мина и спрете да разпитвате. Нали, Майк?

Майк ще ме подкрепя с неясно грухтене. И ченгето веднага ще каже — учтиво и фино, че приемната на болницата затваря в дванадесет, затова ще е май по-добре да телефонира за някое таксе. Ако сме съгласни, на драго сърце ще ни услужи, даже ще плати. Убеждаваме го да не се тревожи — ще се оправим по най-късия път до болницата; уверяваме го, че е добро момче, нищо от това, че е ченге. Но щом свием зад ъгъла, неговата голяма глава — серийно производство — започва да схваща, че ние вървим в посока обратна на болницата. Повиква ни. И тогава хукваме… Да, на тези щуротии мислене ли им викате?

В моята стая Майк отвори чевръсто касичката с чук и длето и преди да разберем какво става, на всеки от нас се паднаха по седемдесет и осем лири, петнадесет шилинга и четири и половина пени: Наредихме ги на леглото ми като коледно угощение: кейк и бисквити със сметана, салата и сандвичи, торти с конфитюр и блокчета шоколад. Поделихме всичко, поделихме го по равно, защото и двамата държим за равно плащане при равен труд — така беше и между татко и неговите другари — чак до края, когато вече душа не му остана. Мислех си, колко е хубаво, че такива типове като оня загубен хлебар не си трупат парата в някоя от големите банки с мраморни фасади, щръкнали по всеки ъгъл на града. Как ни провървя, че е нямал доверие в тях, независимо от това, че са построени от милиони тонове бетон и железни решетки, че имат стоманени сейфове и че стотици ченгета не свалят своите изпулени, сини зъркели от тях. Колко сърцераздирателно беше, че нашият хлебар не е считал касите за старомодни и не е правил модерни фасони като другите търговчета, които ходят по банките. Къде ти работа тогава за такива честни, порядъчни, трудолюбиви и съзнателни момчета като Майк и мене?

Ще помислите, пък и всеки човек с грам фантазия би предположил това, което и аз мислех тогава — пипахме безпогрешно, хлебарницата беше поне на миля отдалечена от къщи, жива душа не ни мярна и понеже имаше мъгла и ние работихме по същество не повече от пет минути — това значеше, че ченгетата никога не ще открият следите ни. Не познахте обаче и аз не познах и никой, независимо от това колко му е фантазията, не би познал какво стана.

Дума да няма — Майк и аз не се впуснахме в харчене, защото хората веднага биха усетили, че сме свили чужда стока. Не е за разправяне, но дори и на улица като нашата хората винаги са готови да свършат някоя и друга услуга на ченгетата, и аз все не разбирам защо го правят. А по света са се навъдили такива подлеци, че ако имат само две пени повече от тебе и ги дострашее да не им ги свиеш, са готови да те вкарат в дранголника просто за това, че си измъкнал тръба от някой клозет, който отгоре на всичко може и да не е техният — правят го ей така, да не би да стигнеш до двата им гроша. Ние си се спотайвахме, за да не схване някой колко сме богати. Не правехме нищо от тоя род — да слезем в града и да се върнем издокарани в нови-новенички костюми, както подобава на всеки теди-бой, с комплект джазови барабани — така направи едно приятелче, което преди шест месеца бе проверило основно касата на една фабрика. Не, ние отделихме дребосъка, подредихме в пачки банкнотите и ги натикахме във водосточната тръба на задния двор.

— Никой не би се сетил да надникне там — казах аз на Майк. — Нека си отлежат една-две седмици, а после ще теглим по лира на неделя, докато ги изхарчим. Може да сме крадливи копелета, но отдавна не миришем на мляко.

След няколко дни на вратата ни почука един цивилен шишко. И попита за мене. Аз все още си лежах — беше единадесет часа, — но когато чух, че майка ни ме вика, трябваше да се измъкна изпод приятните завивки.

— Един човек те търси — каза ми тя, — шавай, защото ще си тръгне!

Чувах, че го държи на задния вход, дрънка му там за времето — колко било хубаво, но как от сутринта замирисало на дъжд, — а онзи не отговаря, отсича само с едно грубо „да“ или „не“. Аз се оплетох в панталоните, чудейки се защо ли ми е дошъл — знаех вече, че е ченге, защото в нашата фамилия „един човек те търси“ значи винаги това: Нямах представа дали по същото време някой друг не е отишъл у Майкови, но го допусках — та нали сто и петдесет лири бяха натъпкани във водосточната тръба до задния вход, само на десетина инча от обувката на цивилното ченге? Майка ни продължаваше да му дрънка и мислеше, че така ми прави услуга, а пък аз се молех на дядо господ да го покани вътре, въпреки че после осъзнах колко по-подозрително е това — ченгетата си знаят: и сенките им не търпим, та почнем ли с поклоните, те наострят уши и захващат да душат. Майка ни не е вчерашна — мислех си аз, трополейки надолу по разнебитените стълби.

Познах си го аз: „От Борстал е Бърнърд с тази капелка, Роналд с тези гумени чизми в приюта се труди, а този е Пит, докаран с връзка и шлифер шикарен, той съди условно и бута в тюрмето“. (Това шлагерче го измайстори един нов приятел от Борстал — съчини, го така, самодейно, и аз бих ви го предал от край до край, но то си е отделна работа и няма нищо общо с тая история.) Та за ченгето ми беше думата — в неговите джобове цял живот не бе имало, толкоз пара, колкото бяхме натъпкали в търбуха на водосточната тръба. В лицето приличаше на Хитлер — одрал му кожата, та чак и мустаците му щръкнали като бояджийска четка, само че беше най-малко шест фута висок. Но и аз се понадигнах, за да го гледам право в неграмотните сини очи — така правя с всяко ченге.

Тогава започна да ме разпитва, а майка ни се обади зад него:

— Той вече трети месец не се отлепя от телевизора, приятелче, не го намесвай в твоите работи! Не е зле да се огледаш за други, иначе напразно лапаш заплатата, която излиза пак от моя джоб — с тия данъци и удръжки.

Да пукнеш от смях, защото доколкото знаех, майка ни никога нищо не бе плащала, а се надявам, че и никога няма да го стори.

— Слушай, ти нали знаеш къде се намира Паплуйкстрийт? — запита ченгето, без да обръща внимание на майка ни.

— Не се ли отделя от Алфретънското шосе? — запитах услужливо и ведро аз.

— Знаеш, че е някъде по средата, вляво, там има една хлебарница, нали?

— Да не е оная до кръчмата? — поисках да се осведомя аз.

Той ми отвърна остро:

— По дяволите, нищо подобно!

Ченгетата кипват винаги много лесно, но полза никаква.

— Тогава не я знам — спасявам се с нахалство аз.

Той стърже монотонно с огромната си обувка по прага:

— Къде беше миналия петък вечерта?

Хайде пак на ринга, само че това беше по-лошо от истински боксов мач.

Не беше приятно, че това ченге се опитва да ме обвини в нещо, без да е сигурен във виновността ми:

— Да не съм ходил аз в оная хлебарница, за която споменахте? Или съм бил може би в съседната кръчма?

— Ако не ми отговориш направо, ще ти тупнат пет годинки в Борстал — отвърна той и разкопча шлифера си, макар че вън беше студено.

— Бях се лепнал за телевизора, както ви каза мама — заявих непоколебимо аз. Но той продължи с идиотските си въпроси:

— С телевизор ли се снабдихте?

С тези евтини номера не можеш хвана и двегодишно хлапе, та мен ли? И аз му отвърнах:

— Защо, да не е паднала антената? Няма ли да благоволите да заповядате и видите телевизора ни?

Станах му още по-противен:

— Ние знаем, че миналия петък не си слушал телевизора. Знаеш го и ти, нали?

— Може и да не съм го слушал, защото понякога изключваме звука, ей така — за смях, но положително го гледах — чувах майка ни да се кикоти в кухнята и се надявах, че и майката на Майк се държи така, ако ченгетата са споходили и него.

— Ние знаем, че не си бил в къщи — каза той и започна отново да се самонавива. Те винаги казват „ние, ние“ и никога „аз, аз“, сякаш се чувстват по-смели и по-справедливи, когато доказват, че са много срещу един.

— Имам свидетели — говоря му аз, — мама — един, нейният приятел — втори. Малко ли са? Мога да ви намеря още една дузина, ако щете и дузина плюс едно[5], щом става дума, че някакъв хлебар бил ограбен.

— Не обичам лъжите — продължава си той, без да проумее „хлебарската дузина“. Откъде изобщо изкопават тези ченгета? — Искам, да зная само едно: къде си скрил парите?

„Не се шашвай! — повтарях си аз. — Не се шашвай!“ Чувах как майка ни подрежда чаши и чинии и слага на печката тигана, за да пържи бекон. Отдръпнах се и го поканих да влезе, сякаш бях лакей в ливрея:

— Влезте и претърсете къщата! Само ако имате разрешително за това.

— Слушай, младеж — показа си истинския образ той: мръсен хулиган, копеле, което се вре навсякъде. — Престани да ми се перчиш, защото ако те дръпнем в участъка, ще те обработим добре и ще ти понасиним очите!

Знаех, че не се шегува, защото бях слушал за всичките им трикове. И мечтаех за онзи ден, когато той и неговите побратими ще получават ритници и синини — кой знае, може пък и да се случи, и то по-скоро, отколкото си мислим.

— Кажи къде са парите и аз ще те пусна условно.

— Какви пари? — запитах го аз, защото тая песен ми беше вече позната.

— Знаеш какви.

— Приличам ли на човек, който знае нещо за някакви пари? — рекох аз и пъхнах юмрук в една от дупките на продраната си риза.

— Отлично знаеш, че говоря за откраднатите пари — отвърна той. — Няма да ме подведеш, затова не се опитвай!

— Три шилинга и осем и половина пени ли бяха? — запитах аз.

— Крадливо, малко копеле! Ще те научим как се крадат чужди пари!

Извърнах глава и извиках:

— Мамо! Я телефонирай на адвоката ми!

— Много умен се пишеш — каза ми доста нелюбезно ченгето. — Но няма да престанем, докато не разкрием всичко.

— Слушайте — изплаках аз, сякаш след миг щях да се задуша от ридания, загдето ме оскърбява толкова. — Много ми е приятно, че си разговаряме, забавлявам се дори, но ми се ще да ми обясните за какво всъщност става дума, защото, честна дума, кълна се — аз току-що станах от леглото, а вие стоите пред вратата и ме уговаряте, че съм откраднал цяла торба пари, пари, за които нищо не зная.

Той подскочи, сякаш ме бе спипал, макар че не разбрах защо или пък си помисли така:

— Кой каза нещо за пари? Аз не. Какво те кара да бъркаш парите в нашия мил разговор?

— Вие! — отвърнах аз и реших, че сега ще побеснее и от ченето му ще закапят лиги. — Както на всички полицаи, така и на вас непрекъснато пари ви се въртят из главата. И хлебарници.

Лицето му се изкриви.

— Искам да ми отговориш само на това — къде са парите?

Но и на мен ми дойде до гуша:

— Готов съм да сключим сделка.

Лицето му светна като сигнална лампа — сигурно реши, че е попаднал на следа.

— Каква сделка?

И аз му обясних:

— Ще ви предам всичките си пари — един шилинг и четири и половина пени, ако престанете с тези инквизиции и ме оставите да закуся. Честно слово, загивам от глад. Не съм хапвал от вчера. Чувате ли как ми куркат червата?

Челюстта му увисна, но той продължи да ме обработва още половин час. „Обикновена проверка“ — както казват по филмите. Но знаех, че по точки бях спечелил аз.

Най-сетне ченгето си тръгна, но дойде отново надвечер, за да претърси къщата. И счупен грош не намери. Отново ме разпита и аз отново му отвърнах само с лъжи, лъжи и лъжи, защото така мога да карам до припадък, и то без да ми трепне окото. Улики против мене нямаше — това знаехме и двамата, иначе отдавна да ме бяха насадили в участъка. Но той продължаваше да човърка — нали бях лежал вече в поправителния, и то по една работа, за която трябваше да прескачам чужд зид. И Майк смляха през същата воденица, защото всички квартални ченгета знаеха, че е най-верният ми другар.

Вечерта се видях с Майк — бяхме във всекидневната, затулихме лампата, изключихме телевизора. Майк се разположи в люлеещия се стол, аз се проснах на кушетката — седяхме и си пафкахме пакет „Уудс“. Заключихме вратата, спуснахме завесите и започнахме съвещание по въпроса за парата, натъпкана във водосточната тръба. Майк считаше, че трябва да ги измъкнем и да се чупим към Скенс или Клийторпс и да си поживеем като лордове — да наемем една крайбрежна вила и най-сетне да си погуляем, както ние си знаем — докато ни пипнат.

— Слушай, глупчо проклети! — казах аз. — Изобщо няма да успеят да ни спипат, а забавлението ни е сигурно, само че се отлага за по-късно.

Толкова бяхме хитри, че дори и на кино не ходехме, въпреки че все натам ни дърпаше.

На заранта същата хитлерова морда ме разпита отново. Този път с още едно ченге. Дойдоха и на другия ден — много се мъчиха да измъкнат нещо от мене, но аз не отстъпих нито инч. Това на хвалба прилича, но онзи си намери майстора, защото аз никога не се поддавам при разпит, колкото и дълго да трае той. Претърсиха и къщата на два пъти — започнах да мисля, че са открили някаква следа, но сега виждам, че не е било така — просто безплатно са ми разигравали и този театър. Обърнаха къщата наопаки, изтърсиха я като стар чорап, тършуваха от тавана до дюшемето, от предния до задния вход, но, разбира се, нищо не откриха. Едното ченге даже си напъха главата в камината на официалната ни стая (която не бе чистена и палена от години) и я измъкна оттам маскиран като Ел Джолсън, та трябваше да се плакне на кухненската мивка. Те се въртяха безцелно край огромния фикус — дар от баба ни за майка ни, — вдигнаха го от масата, за да видят какво има под покривката, сетне отместиха масата, за да огледат дъските на пода — и на тези тъпи, невежи копелета с големи глави и през ум не им мина да изсипят пръстта от саксията — щяха да открият смачканата каса, заровена през нощта, когато свършихме оная работа.

Сега се сетих — тя сигурно е още в саксията и майка ни се чуди защо зеленчукът й не расте, както се полага. Как ли пък ще стане това чудо, когато около корените се е заплело онова дебело, черно тенеке?

Последния път, когато се почука на вратата — беше през една дъждовна утрин, към девет без пет, — аз се търкалях още сънен в легълцето. Този ден майка ни бе отишла на работа и аз извиках да почакат малко, а след това се смъкнах, за да видя кой е. Беше моето ченге — висок като върлина и прогизнал от дъжда. За първи път в живота си бях проклет към някого и сега съжалявам за това — не го поканих да влезе на сушина, но то беше, защото исках да пипне двойна пневмония и да свърши. Предполагам, че ако поискаше, той би могъл да ме отмести и да влезе, но може би си е свикнал да разпитва от прага и не е пожелал да променя навика си, въпреки че валеше.

За проклетията си съжалявам не от някаква глупава добродетел, а защото точно тогава тази моя проклетия се обърна срещу самия мене. Трябваше да го приема като роден брат, когото не съм виждал от двадесет години, да го завлека вътре на чаша чай и цигара, да му разкажа филма, който не бях гледал предната вечер, да разпитам как се чувства жена му след операцията и дали преди нея са й обръснали добре мустаците — и най-сетне да го отпратя щастлив и сит през парадната порта. „Няма да го каня — виках си аз тогава, — нека да видим какво е измислил сега!“

Стоеше встрани на прага — или защото там валеше по-малко, или защото искаше да ми се любува от друга гледна точка — беше му доскучало да дебне все по един и същ начин лицето на едно момче, което лъжеше, без да трепне.

— Познали са те — каза той отърсвайки дъждовните капки от мустака си. — Една жена те видяла вчера с приятеля ти и се кълне във всички светии, че точно вие сте влезли в хлебарницата.

Сигурен бях, че все още ми хвърля въдицата — защото предния ден не се бях виждал с Майк, но все пак направих нещастна физиомутра.

— Която и да е, тя клевети невинни хора, защото единствената хлебарница, в която съм стъпвал напоследък, е тази на нашата улица — мама ме изпрати да взема на кредит малко хляб.

Онзи не се хвана:

— Та сега искам да чуя къде са парите — каза той, сякаш изобщо не му бях отговарял.

— Мисля, че мама ги прибра тази сутрин, когато тръгна на работа, за да пие чай в бюфета.

Дъждът се лееше така проливно, че аз си помислих дали няма да го отнесе нанякъде, ако не влезе вътре. Но това съвсем не ме тревожеше, затова продължих:

— Спомням си, че снощи пуснах парите във вазичката над телевизора — цял шилинг и три пени, скрих ги за днешния пакет цигари и едва не припаднах, когато открих, че са изчезнали. Разчитах, че ще изкарам днес с тях, защото моето мнение е: „Живот без фас не е живот“. Вие как мислите?

Свикнах му вече и започна да ми става весело — съзнавах, че това ще е последният вързоп лъжи, защото издържех ли сега, ченгето губеше играта. След няколко седмици Майк и аз щяхме да сме вече по крайбрежието и да започне големият живот — и футбол да ритаме, и кукли да си намерим, и то кукли с широка душа — колкото имат, толкова да дават.

— В такова време не върви да събираш фасове по улицата — продължих аз, — защото се разкапват от водата. Дума да няма, можеш да ги подсушиш край огъня, но, общо взето, не е вече онзи вкус, който си знаем. Как ги разваля този дъжд, та чак ми иде да ругая — от тютюн ги прави на кълцана шума, а пък вкус никакъв.

По едно време започнах да си блъскам празната глава защо ли тая стара полицейска хрътка не ме пораздруса и не викна, че няма време да слуша всичко това. Но оня изобщо вече не гледаше към мен и в миг всичките ми мечти за Скенс станаха на пух и прах. Когато видях къде се е втренчил, аз едва не потънах в дън земя.

Ченгето гледаше в един петак, един разкошен петак, а пък аз продължавах да си дрънкам:

— Важното е да пушиш истински тютюн, защото той винаги е по-добър от онези намокрени отпадъци, които събираш под дъжда и после сушиш. Ясно ми е какво ти е на душата, когато не можеш да намериш пари за пакетче, а шилинг и три пени си остават шилинг и три пени за всяка кесия. Дума да няма, че ако открия нещо в повече, веднага ви дрънвам един телефон, за да ви кажа къде да го намерите,

Помислих, че ще получа удар — водата изтласка от водосточната тръба още три зеленки, после все нови и нови… Най-напред те излизаха гладички, после вятърът и дъждът подвиваха крайчетата им и те сякаш оживяваха и се стремяха назад към сухата, закътана тръба — да се скрият на завет от ужасното време. И нямате представа как горещо желаех да го сторят. Старата хитлерова морда просто не знаеше какво да направи — все още се звереше, а пък аз реших, че е по-добре да продължа да дърдоря, макар че вече разбирах колко малко ми помага това:

— Няма какво да спорим — снабдяването с пара не е лека работа, шилингите не се откриват току-тъй по седалките в автобусите или кофите за смет. Снощи дори и в леглото си не открих нищо подобно, защото веднага бих разбрал, нали? Не може да се спи върху тях, защото винаги са твърди и изобщо когато са нови…

Много време трябваше на нашия Хитлер-бой[6], за да схване какво става. Парите, се пръскаха по двора, подсилени с още един, трети цвят на банкнотите по десет шилинга. И тогава ръката му се стовари тежко върху рамото ми.

[1] Петак — банкнота от пет лири. Б.пр. ↑

[2] Тори — член на консервативната партия във Великобритания. Б.пр. ↑

[3] Тели-бойс — „тели“ съкратено от телевизор и „бойс“ — момчета на англ. Игра на думи, почиваща на фонетичната близост с „теди-бойс“. ↑

[4] „Дойдох, разбих и влязох!“ — метаморфоза на Цезаровото: „Дойдох, видях, победих!“ Б.пр. ↑

[5] Дузина плюс едно — непреводима игра на думи — „дузина плюс едно“ или „хлебарска дузина“ — понятието е от английското средновековие, когато хлебарят е получавал от пекаря тринадесет хляба, а е плащал само „дузина“, като тринадесетият хляб е вземал безплатно заради предпочитанието, че търгува с въпросния пекар. Б.пр. ↑

[6] Хитлер-бой — авторът асоциира с „Хитлер-юнге“ — член на националсоциалистическата младежка организация „Хитлер-югенд“. Б.пр. ↑

III

Облещеният, шкембест началник каза на облещения, шкембест член на парламента, седнал до своята облещена шкембеста законна мадама, че аз съм единствената му надежда Борстал да получи „Купата със синя лента на кроса за дълго разстояние (общоанглийски)“. Единствената му надежда бях аз и това ме накара да се разсмея в душата си, но не казах и дума пред облещеното, шкембесто копеле, с която да подхраня надеждата му. Но аз си знаех, че началникът тълкува посвоему моето мълчание — той виждаше вече купата на полицата в своя кабинет между другите плесенясали трофеи.

— Излезе ли си, може да стане професионален бегач — каза той и когато го чух със собствените си уши, осъзнах, че това е възможно: да тичам за пари, да търча за заплата, на парче да ми плащат — да започна с шилинг за всяко вдишване, постепенно да кача до цяла гвинея[1] за всяка глътка въздух и на тридесет и две години да стигна до пенсия по старост заради дантелените дробове, раздутото сърце и краката, станали като фасул на пръти от разширените вени. Но бих имал жена, кола, моят циферблат ще се усмихва от вестниците и една изумителна секретарка ще отговаря на купищата писма от разни кукли, готови да ме глътнат, като ме срещнат на път за Уулуърт, откъдето ще купувам ножчетата си за бръснене и ще вземам чая си. Заслужаваше си човек да помисли за това, а началникът разбра, че ме накара да се замисля и заговори, сякаш непременно трябваше да се посъветва с мене:

— Та как ти се струва това, Смит, момчето ми?

Шкембестите втренчиха ред облещени, мътни очи в мен, като паст на златни рибки зейнаха ред уста и показаха златните си зъби — и аз им отговорих така, както им се искаше, а коза си скрих за по-късно:

— Много би ми допаднало, сър.

— Юначага! Добър отговор! Правилно отношение! Отлично!

— Виж какво — каза началникът, — спечели ни днес тази купа и аз ще направя за тебе всичко, което е по силите ми. Ще ти обезпеча такава тренировка, че ще надминеш всеки бегач от свободния свят.

Видях се как тичам и надбягвам състезателите по целия свят — оставям ги зад себе си и продължавам съвсем сам по една безбрежна, мочурлива земя, достигам невероятна скорост, летя между огладени от времето каменни късове, между китки тръстика и изведнъж: „Къххх… Къххх…!“ — профучават куршуми, по-бързи й от най-бързия бегач. Стреля една полицейска пушка, потулена в дърветата, улучва ме и пръсва гърлото ми, макар че тичам така прекрасно. И аз се свличам на земята.

Шкембестите очакваха да добавя още нещо, затова казах:

— Благодаря ви, сър.

Пуснаха ме, изтичах надолу по стъпалата на трибуната и оттам направо на пистата, защото великият крос започваше вече и двама състезатели от Гънторп чакаха, залепнали на стартовата линия като двойка бели кенгуру, готови да се втурнат напред. Стадионът представляваше великолепно зрелище: навсякъде просторни палатки за сервиране на чай, развети знамена, места, запазени за семействата ни, но незаети, защото нашите майки и бащи нямат представа какво значи откриване на състезания; момчета, които пробягваха в момента стоте ярда, лордове и ледита, които сновяха от ложа в ложа, духовата музика на борсталските момчета, облечени в сини униформи, а горе по трибуните — кафявите куртки на Хъкнелци, сивите пуловери на нашите и Гънторпци с навити ръкави на ризите. Сините небеса бяха облени със слънчево сияние, денят беше прекрасен и величествената гледка ми напомняше сцени от „Айвънхоу“ — филм, който ни прожектираха преди няколко дни.

— Хайде, Смит — ми каза треньорът Роуч, — няма да закъсняваме за решаващото състезание, нали? Макар че и да закъснееш, ти пак ще се откъснеш, обзалагам се!

Отговориха му с рев и вой, но аз не им обърнах внимание и застанах между Гънторпеца и един от асовете на Ейлшем, приклекнах зад старта и откъснах няколко стръка трева, за да си смуча по пътя.

Ето и голямото състезание — в чест на онези, които ни наблюдават от главната трибуна под развятия национален флаг — дългоочакваното състезание на началника. Той и цялата му облещена шайка сигурно се суетят сега да залагат на мене — и все на едро: едно към сто, не, изпразват до дъно джобовете си, залагат рентите си за цели пет години напред — и колкото повече залагат, толкова по-щастлив ще бъда. Защото им бях подготвил сигурното рухване на великата илюзия, която си бяха създали, подготвил го бях и щях да се смея при това чак до задушаване. Коленете ми се притискаха в земята, чувствах хладината й, а с крайчеца на окото си видях, че Роуч вдига ръка. Гънторпецът трепна преди сигнала, някой подрани с приветствения си вик, момчето от Медуей се наклони напред — раздаде се изстрел й аз полетях.

Обиколихме веднъж пистата и сетне потичахме около половин миля по брястовата алея, приветствани непрекъснато с „ура“ — струва ми се, че когато излязохме от портата и продължихме по пътя, водех аз, но не проверих, защото ми беше все едно. Пробегът от пет мили бе очертан със знаци от вар, които белееха по гредите на портите, по стволовете на дърветата, при прелези и по камъни. На всяка половин миля имаше по едно момче с бутилка вода и превързочен пакет за онзи, който се удари или припадне. След първата миля аз бях втори, и то без усилие — ако искате да научите някой тайни за бягането, запомнете, че никога не бива да бързате, но ако забързате, никога не позволявайте на другите да го разберат. Можеш винаги да преодолееш едно състезание на дълго разстояние, без другите и да подушат дори, че се напрягаш. Когато свикнеш да изразходваш по този начин силите си и надминеш двама или трима, накрая се откъсваш така главоломно, че засенчваш всички — защото дотогава не си правел усилие и си се пестил. Аз тичах с постоянен, равномерен ритъм, така уравновесен, че скоро забравих самото тичане — почти не чувствах как се вдигат и спущат краката ми, как ръцете ми се движат напред и назад. Дробовете ми дишаха спокойно, даже и това проклето сърцебиене, което се явява в началото на тичането, престана съвсем. Защото аз никога не се надбягвам — аз просто тичам и някак си подсъзнателно чувствам, че забравя ли състезанието и побягна равномерно, без да мисля, че тичам, винаги ще печеля. Когато по някой прелез или котедж позная, че финишът наближава, аз давам лудешки спринт, защото чувствам, че дотогава не съм бягал и всичките ми сили си непокътнати. Постигнах това, защото се научих да мисля, докато тичам — питам се понякога дали съм единственият бегач, изработил тази система: да забравя, че тича, потъвайки в размишления, които го откъсват от всичко. Дали и другите момчета знаят за този трик, питам аз, макар и сигурен, че отговорът е отрицателен. Летя като вихър по настлания път, по отъпканата пътечка, по-гладка от скучната тревиста писта на игрището и не прекалено гладка, за да ти пречи при мисленето. Този следобед се чувствам в стихията си и зная, че никой не може да ме победи, но съм решен да победя накрая сам себе си. Защото когато при влизането ми в затвора началникът говори за честността, той не разбираше значението на тази дума — иначе не би ме включил в това състезание, не би ме пуснал под това слънце по фланелка и гащета. Би трябвало да ме изпрати там, където аз бих го изпратил, ако бях на негово място — в някоя каменоломна, да троши скалите, докато си строши гръбнака. Цивилният дебелак с хитлеровото лице беше поне по-честен — и на двама ни беше ясно, че сме врагове, а когато делото ми стигна до съда, един полицай потропа на главния ни вход още в четири часа сутринта и събуди майка ни, която спеше полужива от умора, за да й напомни, че на всяка цена трябва да бъде в девет и половина часа в съда. Това беше най-учтивото предизвикателство, за което бях чувал, но все пак можех да го нарека и честно, така както и думите на майка ни бяха честни — тя наговори на този полицай всичко, което мислеше за него, наруга го с най-оскърбителните имена, които знаеше — тази работа й отне половин час и разбуди всички съседи.

Аз тичах по отъпканата пътечка досам полето. Вдъхвах уханието на свежа трева и орлови нокти — струваше ми се, че произхождам от древния род на сибирските хрътки, дресирани да тичат на два крака — само че отпреде ми не се мяркаше никакво зайче, а зад мене нямаше камшик, който да поддържа скоростта ми. Надминах Гънторпеца, чиято фланелка бе вече потъмняла от пот — напреде съзирах и края на оградената горичка. За да мине пръв половината на кроса, там напрягаше последните си сили единственият бегач, когото трябваше да надбягам, за да спечеля състезанието. След малко той свърна в една тясна ивица от дървета и храсти й аз го загубих от погледа си. Наоколо нямаше никого. Познавах вече самотността на бегача, който минава петте мили, прескачайки поля и гори. Осъзнах, че само това чувство на самотност е истински честното и неподправеното, знаех, че отсега нататък ще мисля винаги така, независимо от дребнавите си настроения и усещанията за разни хора. Състезателят зад мене изостана сигурно много, защото наоколо стана съвсем тихо, по-тихо и безжизнено дори и от мразовитите зимни утрини. Не е леко да достигнеш сърцевината на нещата. Сега знаех само едно — че трябва да тичам, да тичам, да тичам, без да разбирам защо се съгласих да прекосявам неразгадаемите полета, които не мога да разгадая, горите, които плашат, хълмите, които не забелязваш, да летя над ручеи, които носят смърт, ако хлътнеш в тях. И финишът не е край, макар че тълпите те приветстват с победа, не е край, защото си се условил да се втурнеш отново, още преди да си поел истински дъх. За тебе краят ще бъде отдих, ако се пребиеш в някой дънер и си счупиш врата или пък паднеш в някой запуснат кладенец и потънеш завинаги в мрака. Така мислех аз — не могат ме улови в тази клопка със състезания, бягане и победи, с тичане за парче синя лента, защото е много малко да живееш само за това — нищо, че ме увещаваха с честните си думи в обратното. Не вярвай, върви по своя собствен път, не по пътеките, белязани с бутилки вода и шишенца йод, та ако паднеш и се нараниш, да те повдигнат и заставят да бягаш отново, даже и ако предпочиташ да останеш на земята.

А пък аз все още тичах — излязох от гората, надминах и единствения, който тичаше пред мене, без дори да съзнавам, че правя това. Туп-тап, туп-тап, тип-тап, тип-тап… Отново прекосявам едно ширно поле, все още без всякакво усилие, с моите ритмични крачки на сибирска хрътка. Не бях преполовил пътя, но знаех вече, че съм спечелил състезанието, че бих го спечелил, ако пожелаех. Ако трябваше, можех да продължа още десет, петнадесет или двадесет мили и да рухна мъртъв на финиша. В края на краищата това не би било по-различно от „честния“ живот, който ми натрапваше нашият началник. Според него, това значеше: „Спечели състезанието и ще си честен!“ А пък аз тичах, защото ми доставяше огромна радост, обичах постиженията си, защото ми помогнаха да започна да мисля, обикнах и самото мислене. От време на време си спомнях, че трябва не само да тичам, но и да победя, но това ми беше съвършено безразлично. Едно от двете — трябваше да спечеля състезанието или само да го пробягам; знаех, че мога да постигна и двете, защото краката ми ме бяха отнесли вече далеч напред — сега печелех време, спускайки се по склона, обрасъл с къпини, и пресичайки отъпканата пътека — краката ме носеха все по-надалеч и по-надалеч, изплетени сякаш от електрически жици, неуморимо бодри, политнали с размах над коловози и коренища.

Но аз не желаех такава победа — победа би било да избягам от полицията, след като съм ограбил най-богатата банка. А тук победата означаваше точно обратното, независимо от това как те подвеждат — означаваше да дотичаш право в облечените им в бели ръкавици ръце, при техните ухилени морди, зад решетката, и да останеш там до края на живота си — в някоя каменоломна. Но дори и в нея аз бих трошил камъните, както си пожелая, а не както ми наредят.

Връхлита ме и друга честна мисъл — мога да свърна покрай онзи жив плет в полето и, прикрит от него, да започна бавното си отстъпление от победния финиш. Без усилие бих могъл да протичам три, шест, дванадесет мили през торфените ливади, да пресека няколко шосета и никой да не отгатне накъде съм поел — а когато се смрачи и изляза на последното шосе, може да случа някой камион, който би ме отнесъл безплатно някъде на север, може да случа и човек, който не би ме издал. Не, не — говоря си аз, — нима съм луд? Да избягам, когато ми остават само шест месеца? И без да съм сторил нещо, което да крия? Не, искам само едно — да покажа на тези затлъстели „праведници“ поне малко от своето пренебрежение, да ги накарам да подскачат от удобните, меки кресла, когато видят как губя състезанието. Нищо от туй, че зная съвсем точно какво ще ми се случи през месеците, които остават да си доизлежа — ще ми възложат най-мръсната работа в клозета и кухнята. За хората от затвора ще бъда просто отрепка — и така ще ме почетат за това, че бях честен посвоему. Защото, когато началникът ме уговаряше да бъда честен, той го разбираше различно, не като мен, и ако се бях покорил и спечелил заради него това състезание, нямаше и да усетя шестте месеца до моето излизане от затвора. Но не, моята честност ми забранява това и щом съм намерил вече начин, за да го докажа, трябва да изтърпя и всичките подлости, които неговият ум може да измисли. Но ако погледнеш на нещата от моята гледна точка, нима би могъл да го упрекнеш? Защото тук се води война — нали го казах вече? — и когато го ударя на най-болното място, той сигурно ще ми отмъсти, загдето няма да го снабдя с купата на победителя. Сърцето му е копняло ден и нощ за днешния следобед — да се надигне той от мястото си и да ме потупа по гърба, докато поемам купата от лорд Бръмбаранов или друго някое чудо, родено без долна челюст, но пък с голямо родословие. И тъй, аз ще улуча началника, където най-много ще го заболи, и той ще се постарае да ми го върне — око за око, зъб за зъб. Но моята радост ще бъде по-дълбока, защото удрям пръв и съм го обмислял отдавна. Не зная защо, но, според мене, това са най-добрите мисли, до които съм стигал — не е важно защо, важното е, че мисля така. Трябваше ми много време, докато стигна до тях. Преди, през целия си разбойнически живот, аз нямах време и покой за мислене, а сега мислите ми текат плавно и ме тревожи само това, че често не мога да ги спра, и чувствам как мозъкът ми се гърчи, премръзва сякаш, парализира се — тогава му давам отдих, като политам стремително надолу по падината, през къпинака. И това е другият ъперкът, който пак аз пръв нанасям на хора като началника, за да им разкрия — ако успея, че в техните състезания никой не побеждава, макар че винаги има някое момче, което несъзнателно стига първо. Да им разкрия, че в края на краищата те са обречени на загиване, а хора като мене ще събират пепелта на изгорелите им кости и ще танцуват лудешки върху развалините на Борстал. И тази история прилича на състезанието, и отново моят герой-победител няма да се понрави на началника. Не, аз съм честен, както той самият ме увещаваше, без да разбира какво казва. Но дори да прочете моята книжка и да схване, за кого говоря, не вярвам той да прояви такава мъдрост, че сам да напише своята история.

Току-що изкачих пътеката, помагайки си с колене и лакти, натъртен и издраскан от къпините, и вече съм преодолял две трети от пътя. В главата ми някакъв глас не млъква като радио и повтаря непрекъснато: „Щом като в мразовитата утрин можа да се радваш на усещането, че си първият човек на земята, в лятното пладне да тъжиш, че се чувстваш като последния останал жив, вече е време да живееш така, сякаш си единственият човек на тази планета, без да се тревожиш за доброто и злото по нея — тупкаш си само с шпайковете по добрата изпръхнала земя и знай, че тя поне никога не ще ти измени.“ Думите стават неясни, сякаш детекторът се е повредил, а в раковината на моите вътрешности става нещо, което ме тревожи. Не разбирам защо и не зная кого да виня за това — край сърцето ми стърже нещо, сякаш в мене са изсипали цяла торба ръждясали болтове, които раздрусвам при всяка крачка. От време на време нарушавам ритъма си, за да опипам с дясната ръка лявата лопатка през гърдите и да измъкна невидимия нож, който кой знае как е попаднал там. Зная, че няма за какво да се безпокоя. Това сигурно става от премногото мислене, което бъркам понякога с тревогата. Струва ми се, че по целия свят няма по-тревожен човек от мене (сигурно сте го открили по това, което съм писал). Все пак това е много странно, защото мама не знае дори и значението на тази дума — значи не съм я наследил от нея. Татко обаче живя тежко с една вечна тревога, докато окървави цялата спалня и умря, когато в къщи нямаше никой. Никога не ще го забравя, никога не бих могъл, защото го видях пръв и понякога ми се ще да не бях аз. Тъкмо се връщах от магазина, където продават пържена риба с картофи — бях работил с автомата за рязане на лимони и подрънквах, малкото възнаграждение — колкото стойността на три лимона. Още щом влязох в замрялата къща, аз разбрах, че нещо е станало, спрях и облегнах чело на студеното огледало над камината — не исках да отворя очи и да погледна смразеното си лице, защото знаех, че съм побелял като тебешир, сякаш вампир ме бе спипал. Даже и дребните спечелени монети затихнаха в джоба ми.

Гънторпецът едва не ме догони. В шипките на живия плет пееха птици. Двойка дроздове се стрелна към някакви трънливи храсти. Житата в близката нива бяха високо изкласили — скоро щяха да жънат със сърпове и машини. Когато тичам, не обичам да се оглеждам много, защото това нарушава равномерната крачка — край купата сено реших да престана и въпреки всички гвоздеи в мен дадох такъв спринт, че скоро и Гънторпецът, и птиците останаха далеч, далеч назад. Навлязох в последната миля и половина без усилие, като нож в късче маргарин. Тишината, в която пропаднал след двата пикета, беше неочаквана — сякаш се бях гмурнал под вода и разтворил очи, оглеждах облите камъни по речното дъно. Тази тишина ме тласна отново назад, в къщи, през онази заран, когато моят стар татко напусна този свят. Странно, не бях мислил за него, откакто се случи това, дори не бях си и потъгувал. Защо ли? Струва ми се, че откакто свикнах да мисля по време на тези дълги тренировки, аз станах податлив на всякакви неочаквани и дотегливи размишления, които нападат душата ми. Ето, моят окаян мозък ме кара да виждам зад всяко стръкче трева окървавения татко и сега съвсем не съм сигурен, че мисленето ми доставя радост и че в края на краищата е нещо наистина много полезно. Преглъщам слюнката си. Все пак продължавам да тичам и да ругая и създателите на този Борстал, и неговите спортисти. Тап-тап, туп-тап, тап-тап. Кой знае, това е може би тяхното отмъщение — че още от самото начало успяха да натикат в главата ми тази „латерна магика“ с диапозитиви — нещо, което не можеше да стане преди. Само ако и в бъдеще продължа да разбирам нещата така, както ги разбирам сега, по време на бягането, аз ще успея да съхраня себе си и ще мога да отблъсна другите. Щом проумях тази истина, зная, че в края на краищата ще изляза по-силният.

Пак за онзи ден — заизкачвах бавно, стъпка по стъпка стълбите, без да искам да мисля как ли ще сваря татко и какво ще сторя, когато го намеря. Възмездието днес давам самият аз — спомням си как мама разби живота на моя баща отдавна, още когато бях малък. Мъкнеше се с разни мъже, а татко беше жив и здрав; нея не я беше грижа дали той разбира или не — а обикновено той не беше толкова сляп, колкото тя си въобразяваше — ругаеше, кълнеше, заплашваше, че ще й счупи главата, и трябваше да го възпирам, макар че знаех какво заслужава тя. Какъв живот живяхме ние… Не, няма да се оплаквам, защото ако започна, може да се увлека и да спечеля това проклето състезание, а не искам да го спечеля, въпреки че устремен вече назад, към знамената и входната алея, аз дочувам музиката и шума от игрището, под краката си имам новото усещане от прясно насипания чакъл, който се противопоставя на стоманените ми мускули. Нито за миг не се задъхах, макар че онази торба с гвоздеите продължава да си дрънчи. Ако поискам, аз мога да дам последния голям тласък и да се втурна като вихър, но всичко е подвластно на моето самообладание. Сега вече зная, че в цяла Англия няма друг бегач на дълго разстояние през пресечена местност, който може да се мери с мене по скорост и стил. Нашият грохнал, незаконороден началник, този полумъртъв гангренясал старик е кух като празен бензинов бидон — и той ще ми иска да му донеса слава, да му влея кръв и съживя сърцето му, той иска да има за свидетели своите тлъсти приятели, та когато спра на финиша, задъхан и разлюлян, да може да им каже:

— Виждате, нали, че моят Борстал получава купата. Печеля облога, моите момчета знаят, отдавна разбраха, че си заслужава да бъдеш честен, да направиш усилие за спечелването на тази купа. Отсега нататък те винаги ще бъдат честни, защото аз съм този, който ги е направил такива.

А приятелите му ще започнат да умуват:

— В края на краищата той приучва момчетата си да живеят порядъчно. Заслужава медал, но ние ще му издействуваме да стане „сър“.

Точно в мига, когато птиците запяват отново, аз си обещавам никога да не зачитам това, което мислят или казват неговите гипсирани, безгръбначни „праведници“. Видяха ме и вече викат „ура“, а високоговорителите, които стърчат покрай игрището като слонови уши, разпръскват голямата новина, че съм се откъснал много напред и не ми остава нищо друго, освен да пристигна пръв. Но аз все още мисля как татко умря със смъртта на „грешниците“, как изгони от къщи лекарите, когато го увещаваха да свърши в болница („Като прокълнато морско свинче!“ — изрева им той). Надигна се от леглото, за да ги изхвърли, и дори тръгна подире им надолу по стълбите, както си беше по риза, останал само кожа и кости. Увещаваха го, че ще има нужда от някакви хапове, но той не се поддаде и пиеше само болкоуспокояващите треви, които му вземахме с мама от съседния билкар. Едва сега разбирам колко мъжество е имал моят баща. Когато през онази сутрин влязох в стаята, той лежеше по очи, отхвърлил завивките, и приличаше на одран заек. Посивялата му глава се бе отпуснала на ръба на леглото, а подът бе залян сигурно с всичката кръв, която е имал — до последната капка, защото почти целият линолеум и килимът бяха облени в кръв — рядка и розова.

Тичам вече по алеята, сърцето ми тежи като воденичен камък, затиснал артериите, гвоздеите се набиват все по-надълбоко и по-надълбоко, сякаш ме стягат в дървено менгеме, но краката ми са все още леки като птичи криле, а ръцете ми приличат на животински нокти. Можех да прелетя стадиона, да спечеля, без да ща, състезанието, но не исках никому да доставям такова удоволствие. Тичайки към финиша, аз вдъхвам горещия сух ден, минавам покрай купи окосена трева, която се изсипва от улеите, прикрепени към косачките, направлявани от мои другари. Откъртвам парче кора от едно дърво и го натиквам в устата си — тичам и дъвча кората, а може би и личинките, докато започне да ми прилошава. Но аз изсмуквам от нея всичко, което мога, защото едно птиче ми подсказва, че ще живея дяволски дълго, но през следващите шест месеца не ще мога да вдъхвам тази трева, да вкусвам прашната кора, нито да бягам по тази чудесна пътечка. Противно ми е да призная, но някаква проклетия успя да ме разплаче, а плачът е нещо, което — дявол да го вземе! — от мъничко дете не бях си спомнял. Забавям крачката, за да може гънторпецът да ме догони, и го правя точно там, където алеята се влива в стадиона — откъдето могат да видят какво правя най-вече началникът и неговата банда, разположена на централната трибуна. Движа се толкова бавно, че тичам почти на място. Тези, които са най-близко, все още не разбират какво става и продължават да крещят като луди в очакване да прекося финиша. А пък аз се питам кога по дяволите онзи проклет гънторпец зад мене ще се добере до стадиона, защото не мога да издържа така до безконечност. Мисля си: „О, боже, каква проклетия — гънторпецът сигурно е отпаднал й сега ще трябва да чакам половин час, докато се подаде следващият! И така да е, няма да отстъпя нито крачка, няма да протичам тези последни сто ярда, дори ако трябва да седна със скръстени нозе на тревата — нека началникът и неговите хубавци се вдигнат оттам и ме занесат на ръце до финиша. Но това би било против техните закони и може да се обзаложите, че няма да го направят, защото не са достатъчно умни, за да нарушат тези закони — както бих постъпил аз, — макар че те самите са ги съчинявали. Не, ще му покажа какво значи честност, дори ако трябва да умра, но съм сигурен, че никога няма да разбере, защото ако той и подобните му разбираха, това би значело да бъдат на моя страна, което е изключено. Кълна се в бога, ще издържа, както татко издържа болката и изхвърли онези лекари по стълбата — щом той е имал достатъчно мъжество да го стори, и аз ще имам достатъчно мъжество да остана тук и да изчакам, докато гънторпецът или ейлшемецът изтрополят по пътеката и налетят право на лентата, опъната на финиша. Колкото се отнася до мене, аз бих се допрял до тази лента само мъртъв, след като удобният ми ковчег е нагласен вече за онзи свят. Дотогава аз съм бегач на дълго разстояние, ще прекосявам земята винаги верен на себе си, независимо от това какво ще ми струва.“

Момчетата от Есекс крещяха до посиняване, убеждаваха ме да мръдна малко, махаха с ръце, станали прави, сякаш се канеха сами да изтичат до финиша — бяха само на няколко ярда от него, но от другата му страна. „О, глупава тълпа — мислех си аз, — защо си се хванала за този финиш?“ Но в себе си знаех, че те не вярват в това, за което викат, всъщност те бяха на моя страна и винаги ще бъдат, и техните лапи не умеят да кротуват, и те влизат и излизат непрекъснато от участъци и затвори. Ето ги сега — забавляват се чудесно, като ме приветстват, а началникът си въобразява, че с цялата си душа те са на негова страна — ако имаше само капка мозък, той никога не би го помислил. Дочувах вече разните лордове и ледита, седнали на централната трибуна, виждах ги как се надигат и ми махат с ръце:

— Бягай! — крещяха изнежените им гласчета. — Бягай!

Но аз бях глух, ням и сляп, не мърдах от мястото си, дъвчех кората и все още плачех като детенце, плачех вече от радост, че най-сетне ги победих.

Защото видях, че момчетата от Гънторп хвърлят палтата си във въздуха и чух как зареваха диво — долових, че тупкането по пътеката зад мене се приближава все повече и повече — край мене профуча дъх на пот и чифт дробове, изнемогващи за глътка въздух. Бегачът залитна към финиша, рухнал, политащ наляво и надясно, мучащ като див зулус. Той прилича не на човек, а на призрак — сигурно така ще изглеждам на деветдесет години, когато тръгна към мекия, драпиран ковчег. И аз бих могъл да го приветствам:

— Давай, давай, пречукай се! Омотай се цял в оная лента!

Но той беше вече на финиша, затова тръгнах и аз, тичайки в лек тръс след него, стигнах края и загубих съзнание под някакъв убийствен рев, който ме оглушаваше.

Време е да завършвам — не мислите, че не бягам вече, бягам, по един или друг начин. За началника на Борстал не сбърках — той не прояви никакво уважение към моята честност. Аз не го и очаквах, нито пък се опитах да му обясня, но ако той наистина беше образован човек, трябваше малко или повече да проумее. Върна ми доста добре или поне си мислеше, че го е сторил — накара ме да изнасям почти всяка заран помийните кофи от огромната кухня до затънтения край на градината, където трябваше да ги изливам. Следобед разстилах отпадъците от храната над лехите с картофи и моркови. Вечер триех подовете — дълги по цели мили. Но за шест месеца това не беше лош живот. Ето още нещо, което началникът никога не можа да проумее, иначе би станал още по-безпощаден. Когато си припомня, виждам, че си е струвало да постъпя така — научих се да размишлявам, а и момчетата разбраха, че нарочно загубих състезанието и не намираха достатъчно добри думи за мене и ругатни за началника — последното, то се знае, винаги наум.

Работата не ме прекърши — в много отношения тя ме направи по-силен и когато напуснах, началникът разбра, че злобата му е била хвърлена на вятъра. След Борстал те се опитаха да ме пратят в казармата, но аз пропаднах на медицинския и ще ви кажа защо. Щом излязох на свобода, след онова прощално бягане и шестте месеци тежка работа, аз легнах с плеврит. Доколкото разбирам, това означава, че тогава съм постъпил правилно — проиграх състезанието на началника и спечелих две победи на моето собствено. Вярвам твърдо, че ако не бях се състезавал за моето състезание, аз нямаше да пипна този плеврит, който ме запази далеч от униформата и същевременно не ми попречи да си върша работата, за която отдавна ме сърбяха ръцете.

Сега съм на свобода, отново правя различни набези, но и след последния сериозен удар плъховете не успяха да ме пипнат. Прибрах шестстотин двадесет и осем лири и съм все още вън, защото всичко, направих сам, след което имах време и спокойствие да напиша тази история. Парите ще ми стигнат, докато обмисля още един, по-голям удар, но това е най-съкровена тайна, която не бих споделил с никого. Докато търках с четките подовете на Борстал, аз си изработих моя система, места за укриване, изградих си привидно благоприличен живот, почиващ на честен труд. Но в същото време постигнах съвършенството на моята специалност, обмислих всички тънкости на това, което щях да предприема, изляза ли веднъж. И пак ще вървя по този път, дори ако попадна отново в мрежата на любопитните полицаи.

Междувременно (така пише в малкото книжки, които изчетох оттогава, и то без всякаква полза, защото спират винаги пред финиша и от тях нищо не се учи), възнамерявам да предам написаното на един приятел и да му кажа: ако някога отново ме уловят, нека опита и отпечата всичко това в някоя книжка или където успее. Защото ми се ще да погледам лицето на началника, докато разчита тези работи — ако успее да ги разчете, в което много се съмнявам. Но и да успее, според мене, той пак не ще достигне сърцевината.

А пък ако не ме хванат, момчето, на което ще предам моята книга, не ще ме издаде никога — то живее до нас, откакто се помня, и ми е приятел. В това вярвам непоколебимо.

[1] Гвинея — парична единица, равна на 21 шилинга. Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.